6щоб знало про це покоління майбутнє, сини, що народжені будуть, устануть і будуть розповідати своїм дітям.
7і положать на Бога надію свою, і не забудуть діл Божих, Його ж заповіді берегтимуть.
8і не стануть вони, немов їхні батьки, поколінням непокірливим та бунтівничим, поколінням, що серця свого не поставило міцно, і що дух його Богу невірний.
9Сини Єфрема, озброєні лучники, повернулися взад у день бою:
10вони не берегли заповіту Божого, а ходити в Законі Його відреклися,
11і забули вони Його чини та чуда Його, які їм показав.
12Він чудо вчинив був для їхніх батьків ув єгипетськім краї, на полі Цоанськім:
13Він море розсік, і їх перепровадив, а воду поставив, як вал;
14і провадив їх хмарою вдень, а сяйвом огню цілу ніч;
15на пустині Він скелі розсік, і щедро усіх напоїв, як з безодні.
16Він витягнув із скелі потоки, і води текли, немов ріки.
17Та грішили вони проти Нього ще далі, і в пустині гнівили Всевишнього,
18і Бога вони випробовували в своїм серці, для душ своїх їжі бажаючи.
19і вони говорили насупроти Бога й казали: Чи Бог зможе в пустині трапезу зготовити?
20Тож ударив у скелю і води линули, і полилися потоки! Чи Він зможе також дати хліба? Чи Він наготує м'ясива народові Своєму?
21Тому то почув це Господь та й розгнівався, і огонь запалав проти Якова, і проти ізраїля теж знявся гнів,
22бо не вірували вони в Бога, і на спасіння Його не надіялись.
23А Він хмарам згори наказав, і відчинив двері неба,
24і спустив, немов дощ, на них манну для їжі, і збіжжя небесне їм дав:
25Хліб ангольський їла людина, Він послав їм поживи до ситости!
26Крім цього, Він східнього вітра порушив на небі, і міццю Своєю привів полудневого вітра,
27і дощем на них м'ясо пустив, немов порох, а птаство крилате, як морський пісок,
28і спустив його серед табору його, коло наметів його.
29і їли вони та й наситились дуже, Він їм їхнє бажання приніс!
30Та ще не вдовольнили жадання свого, ще їхня їжа була в їхніх устах,
31а гнів Божий піднявся на них, та й побив їхніх ситих, і вибранців ізраїлевих повалив...
32Проте ще й далі грішили вони та не вірили в чуда Його,
33і Він докінчив у марноті їхні дні, а їхні літа у страху.
34Як Він їх побивав, то бажали Його, і верталися, й Бога шукали,
35і пригадували, що Бог їхня скеля, і Бог Всевишній то їхній Викупитель.
36і своїми устами влещували Його, а своїм язиком лжу сплітали Йому,
37бо їхнє серце не міцно стояло при Нім, і не були вони вірні в Його заповіті...
38Та він, Милосердний, гріх прощав і їх не губив, і часто відвертав Свій гнів, і не будив усю Свою лютість,
39і Він пам'ятав, що вони тільки тіло, вітер, який переходить і не повертається!
40Скільки вони прогнівляли Його на пустині, зневажали Його на степу!
41і все знову та знов випробовували вони Бога, і зневажали Святого ізраїлевого,
42вони не пам'ятали руки Його з дня, як Він вибавив їх із недолі,
43як в Єгипті чинив Він знамена Свої, а на полі Цоанському чуда Свої,
44і в кров обернув річки їхні та їхні потоки, щоб вони не пили...
45Він послав був на них рої мух, і їх жерли вони, і жаб і вони їх губили.
46А врожай їхній віддав був Він гусені, а їхню працю сарані.
47Виноград їхній Він градом побив, а приморозком їхні шовковиці.
48і Він градові віддав їхній скот, а блискавкам череди їхні.
49Він послав був на них Свій гнів запальний, і лютість, й обурення, й утиск, наслання злих анголів.
50Він дорогу зрівняв був для гніву Свого, їхні душі не стримав від смерти, життя ж їхнє віддав моровиці.
51і побив Він усіх перворідних в Єгипті, первістків сили в наметах Хамових.
52і повів Він, немов ту отару, народ Свій, і їх попровадив, як стадо, в пустині.
53і провадив безпечно Він їх, і вони не боялись, а море накрило було ворогів їхніх.
54і Він їх привів до границі святині Своєї, до тієї гори, що правиця Його набула.
55і народи Він повиганяв перед їхнім обличчям, і кинув для них жеребка про спадок, і в їхніх наметах племена ізраїлеві оселив.